Tuula
Haatainen
SYDÄNTÄ SANOA

Tuulan tarina

Tuula Haatainen oli 5-vuotias, kun hänen sairaanhoitajaäitinsä sairastui keuhkotuberkuloosiin. Perhe asui puukoulussa, Soisalon saaressa metsän keskellä. Perheessä oli tässä vaiheessa neljä lasta, ja Tuula oli lapsista toiseksi vanhin. Sairastuneen äidin piti jäädä sairaalaan ja kaksi nuorinta lasta vietiin isovanhempien luokse Kuopioon asumaan.
Kotiin jäänyttä pikkutyttöä pelotti. Lapsen mielessä sairaala yhdistyi kuolemaan, ja hän kysyikin isältään, onko äiti kuollut.
”Se oli hirveän dramaattista. Kaikki aikuiset olivat vakavia. Äiti oli viety pois ja koti oli tyhjä”, Tuula Haatainen muistelee.
Äidin sairaus muutti pienen tytön elämän. Alkoi kasvu kohti vastuunkantamista ja kiinnostusta yhteiskunnallisista asioista.
Haataisen isä oli töissä koulussa, jossa perhe asui. Tuula-tyttö oli opetustuntien aikana yksin kotona. Hän leikki nukeilla, lakaisi lattioita ja livahti välillä koulun keittäjän luokse juttelemaan.
”Koin itseni hirveän yksinäiseksi. Tuntui, että seinistä oikein huokuu hiljaisuus.”
Lopulta Tuula pyysi isältään, että pääsisi mukaan koulutunneille. Isä epäili, että lapsen ottaminen tunneille ei ehkä ole sääntöjen mukaista, mutta hän heltyi ja päästi tyttären takapenkkiin. Lasta vannotettiin olemaan hiljakseen. Koulussa ei saanut höpöttää tai rampata ympäriinsä. Tuula pakkasi kirjoja äidin olkalaukkuun ja tepasteli tärkeänä omaan pulpettiin istumaan.
”Nautin siitä niin paljon”, Haatainen huokaa. ”Sain kuunnella isompien oppilaiden historian opetusta ja kaikkea… ihan kuin olisi taivas auennut, kun sain olla koulussa!”
Lapsena alkanut ihastus jatkui tulevina vuosina.
”Minusta tuli oikea kouluhullu. Olen aina tykännyt koulusta.”
Vielä isompi vaikutus äidin sairastumisella oli kuitenkin siihen, että Tuula oppi jo varhain kantamaan vastuuta. Pikkusisarukset tulivat viikonlopuiksi kotiin, ja isosisko oppi huolehtimaan itsensä lisäksi myös muista.
Kun äiti lopulta parani, perheeseen syntyi vielä viides lapsi.
Soisalon saarella ei ollut päiväkotia. Tuulan tehtäväksi tuli kuljettaa 3-vuotias sisko Sirpa naapuriin hoitoon. ”Sisko istui tarakalle ja pyöräiltiin aamulla naapuriin. Koulusta tullessa hain Sirpan kotiin”, Haatainen kertoo. Hän myös laittoi ruokaa, tiskasi ja hoiti pienempiä sisaruksia.
“Lapsuudenkoti opetti jo varhain huolenpitoa pienemmistä.”
Ministeriksi, apulaiskaupunginjohtajaksi, kaupunginvaltuutetuksi ja kansanedustajaksi päätynyt pitkän linjan poliitikko ajattelee jälkeenpäin, että vaikka koti ei ollut poliittinen, hänestä tuli sosialidemokraatti kodin perintönä.
”Lapsuudenkoti opetti jo varhain huolenpitoa pienemmistä. Olin myös itse sellainen tyyppi, että otin vastuuta ja komensin veljiäkin tekemään oman osuutensa. Vanhemmat huomasivat aika varhain, että sen mitä päätän tehdä, teen. Tuulaa ei pitele mikään, he sanoivat.”
xx
Äidin sairastuminen – ja varsinkin tervehtyminen – vaikutti myös Haataisen uravalintoihin. Sairaanhoito oli pelastanut äidin, eikä sen isompaa asiaa voinut olla. Tuula muutti 15-vuotiaana pois kotoa ja meni Kuopioon lukioon. Hänelle oli ollut aina selvää, että oppi on haettava muualta kuin kotiseudulta, metsän keskeltä, lossien takaa.
Lukion jälkeen hän hakeutui sairaanhoito-oppilaitokseen.
”Telkkarissa näytettiin noihin aikoihin paljon juttuja kehitysmaista: oli Vietnamin sota ja kuvia nälkäänäkevistä, isomahaisista lapsista. Ajattelin, että haluan auttaa, ja siksi minun pitää päästä kehitysmaihin töihin.”
Sattuma kuitenkin puuttui peliin Kuopion Henry’s Pubin jonossa uudenvuodenyönä. Haatainen tapasi baarijonossa nykyisen miehensä Jannen, ja päätti muuttaa tämän perässä Helsinkiin.
Nuori sairaanhoitaja saapui yksin junalla Helsingin rautatieasemalle ja alkoi etsiä Invalidisäätiön sairaalaa, jonka asuntolassa hänen oli määrä aloittaa uusi elämä. Tunne oli jännittävä ja päättäväinen: Nyt olen täällä, minne halusin. Mistä löytyy asuntola, missä pääsen öljyvärimaalauskurssille, josta olen haaveillut, miten sujuu työ sairaalassa, jossa on muun muassa raajansa menettäneitä sotainvalideja…
Helsingin Ruskeasuolla sijaitseva invalidisäätiön sairaala on nykyään ortopedinen sairaala. Siellä Tuula Haatainen oli sairaanhoitajana ja myöhemmin leikkaussalin sairaanhoitajana, kun ylihoitaja keksi, että hän olisi sopiva henkilö vaativaan työhön, joka vaati tarkkuutta, uuden opettelua ja vastuun ottamista toisista.
xx
Sairaalatyö vaikutti ratkaisevasti siihen, että Haatainen kiinnostui tasa-arvoon liittyvistä asioista. Sairaalan hierarkkisuus – ”käskytyssuhteet kuin armeijassa” –ja naisten pienet palkat saivat hänet aktivoitumaan poliittisesti.
”Se palkka, jolla sairaalassa tehtiin vaativaa työtä….”, Haatainen puistelee päätään. ”Palkat olivat aivan minimissä, vaikka työssä piti opetella jatkuvasti uusia, vaativia asioita vaikkapa leikkaukseen mennessä. Tajusin, että eihän tästä makseta mitään!”
”Sairaalatyö vaikutti ratkaisevasti siihen, että Haatainen kiinnostui tasa-arvoon liittyvistä asioista.”
Työssä koettu epäoikeudenmukaisuuden kokemus yhdistyi Haataisen mielessä naisen asemaan yhteiskunnassa yleisemmin. ”Koin jo pikkutyttönä, että me ei olla poikien kanssa tasa-arvoisia. Tunne vahvistui, kun näin, mikä on naisten asema vallan ytimissä: oli jokunen naisministeri, mutta naiset eivät päässeet esimerkiksi papiksi, piispan tehtävästä puhumattakaan.”
Oman elämän kautta alkoi avautua muitakin epäoikeudenmukaisuuksia.
”Vaikkapa sukunimilaki. Se raivostutti ja harmitti. Naimisiin mennessä minäkin jouduin ottamaan kaksoisnimen, koska nainen ei saanut pitää vain omaa nimeään.”
Kun sukunimilaki – jonka uudistamisessa Haatainen oli itse aktiivinen – muuttui, hän pudotti pois miehensä sukunimen.
Haatainen hakeutui valtiotieteelliseen tiedekuntaan lukemaan sosiaalipolitiikkaa ja lähti mukaan Naisasialiitto Unionin toimintaan. Yhteiskunnallinen tasa-arvo ja erityisesti naisten asema olivat hänen mielestään ”rempallaan”, ja poliittinen osallistuminen näyttäytyi tapana muuttaa asioita.
Haatainen alkoi kirjoittaa lehtien yleisönosastoille esimerkiksi naisten palkkatasa-arvosta, ja lähti mukaan Mauno Koiviston presidentinvaalikampanjaan. Kampanjaorganisaatiossa hän tutustui demariopiskelijoihin. Pian Haatainen liittyi SDP:hen.
”En ollut ajatellut, että liittyessä kysyttäisiin, miksi liityn demareihin. Mutta oli helppo vastata: sanoin, että pidän SDP:tä poliittisena kotina, koska minulle tärkeintä on tasa-arvo, sekä yleinen tasa-arvo että sukupuolten välinen tasa-arvo.”
Sekin kosketti, että sosiaalidemokratia on kansainvälinen liike eikä rajaudu vain Suomeen.
xx
On perjantai. Tuula Haatainen istuu Pikkuparlamentin kokoushuoneessa nimeltä Jalava. Kalenteri on kuntavaalien takia aamuvarhaisesta iltaan kuin tilkkutäkki, mutta se on tuttua vuosikymmeniltä politiikassa. Pikkuparlamentista Haatainen lähtee pormestaritenttiin Virgin Oiliin. Illalla on tarkoitus vähän rentoutua: Haatainen aikoo mennä miehensä kanssa syömään ja sieltä ehkä vielä irkkubaariin St. Patricks Dayn kunniaksi.
Elämä on pikkulapsivuosiin verrattuna vapaata. ”Ollaan kuin nuorena parina”, Haatainen nauraa.
Perheen kaksi lasta eivät asu enää kotona, eikä kummankaan vanhemman tarvitse kiirehtiä päiväkotiin, sovitella hoitovuoroja, huolehtia lapsille ruokaa tai viedä harrastuksiin. Aiemmin pariskunnalla oli tapana istua säännöllisesti alas kalenterien kanssa ja jakaa tulevien viikkojen työt: kuka hakee ja vie lapset, kenellä on iltamenoja, kuka istuu työpaperit sylissä jääkiekkohallilla odottamassa harjoitusten loppumista.
Vanhempien työnjako on ollut selkeä: lapset ja koti hoidetaan yhdessä. Hoitovapaat, kotityöt, kauppareissut, kaikki on jaettu. Haatainen piti puolen vuoden äitiyslomat ja isä jatkoi siitä seuraavan jakson. Hoitoon lapset ovat menneet noin vuoden ikäisenä.
Vaikka työ on ollut vaativaa ja sen eteen on uhrattu paljon, Haatainen sanoo, että perhe on ollut hänelle se ykkönen. On värkätty syntymäpäivätarjoilut ja vietetty lomat yhdessä. Iltamenot on jätetty väliin, että pääsee lasten luokse kotiin.
Haatainen sanoo olevansa kanaemomainen äiti: huolehtiva, hellä ja kannustava. Hänestä on se on aivan väärä mielikuva, jos ajatellaan naisasioita ajavien naisten olevan kovia tai kylmiä.
”Näen ihan päinvastoin naisasianaiset pehmeinä äiteinä, joille on todella tärkeää, että pystyy olemaan äiti – mutta pitää saada olla silti oma itsensä, kokonainen, ja tehdä myös työtä. Tavoite ei ole viedä äitejä kodeista, vaan saada myös miehet tälle elämälle merkitystä tuovalle reviirille.”
Ei vanhemmuus tietenkään lopu siihen, kun lapset muuttavat kotoa. Mutta pitää opetella uudenlainen arki.
”Kauhean haikeaa, kun lapset lähtivät”, Haatainen sanoo. ”Olen tosi perhekeskeinen ihminen. Ymmärrän, että lapset ovat aikuisia ja heidän pitää mennä, mutta on sitä ihan ällikällä lyöty, kun ne ykskaks ovat poissa.”

Haatainen asuu Itä-Helsingissä rivitalon päädyssä. Koti on ollut Helsingissä jo pitkään. Juoksulenkit kiertävät usein merenrantoja. Vuosaari, Rastila, Herttoniemenranta, Arabia, Kalasatama, Kulosaari…
Tulevanakin viikonloppuna Haatainen aikoo juosta pitkän, parin tunnin lenkin.
”Helsingistä on tullut rakas koti.”
xx
Haatainen sanoo, että politiikan retoriikka on muuttunut populistiseksi ja ehdottomaksi. Se tuntuu raskaalta, kun on tottunut ajattelemaan politiikkaa yhteisenä tekemisenä ja rakentamisena, jossa jaetaan perimmäiset arvot kuten ihmisoikeudet.
”Niin vaikeata tilannetta ei ole, etteikö jotain voisi tehdä, äiti opetti.”
Yhä useammin on ajateltava omalta äidiltä opittua mallia. Kun on vaikeita tilanteita, pitää tsempata ja hakea voimaa vaikka edessä olevasta betoniseinästä. Niin vaikeata tilannetta ei ole, etteikö jotain voisi tehdä, äiti opetti. Monta kertaa uran aikana seinä onkin liikahtanut, vaikka alku on näyttänyt mahdottomalta.
Haataisen asenne ja arvot ovat pitkälti perua lapsuuden kodista. Samaan tapaan monet suurimmista tavoitteista politiikassa ovat kummunneet omasta elämästä.
Esimerkki:
Esikoislapsi sai vuonna 1988 päiväkotipaikan, mutta kun valtiotieteellisessä opiskellut äiti meni opiskelujen ohessa töihin, lapsi ei saanut pitää hoitopaikkaa. Kotona odotti samana päivänä kaksi lappua: opiskelija-asunto menee alta, ja lapsi joutuu takaisin päivähoitojonoon.
Haatainen alkoi ajaa subjektiivista päivähoito-oikeutta aluksi yhdessä Vappu Taipaleen ja myöhemmin isomman demariryhmän kanssa. Tuntui älyttömältä, että työn ja perheen yhteensovittamista piti yrittää järjestellä kaupan ilmoitustauluilla olevilla lappusilla, joilla etsittiin hoitajia lapsille.
”Me käynnistettiin massiivinen kampanja subjektiivisen päivähoito-oikeuden puolesta”, Haatainen muistelee. ”Oli rintanappeja, kirjeitä, postikortteja, koko kenttäväki mukana….”
Lainsäädäntö saatiin lopulta kuntoon 1995 aloittaneen Paavo Lipposen hallituksen aikana.
Toinen Haataisen ylpeydenaihe on koululaisten iltapäivähoito, jolla taattiin, että pienten koululaisten ei tarvitse olla yksin lyhyen koulupäivän jälkeen.
”Väänsin siihen rahat opetusministerinä ja vaadin lakiin myös välipalapykälän.”
Itäsuomalaisella koululla kasvanut tyttö sanoo olevansa hillitympi ja vähemmän radikaali kuin nuorena, mutta kokemus epäoikeudenmukaisuudesta ja syyttömien syyttämisestä saa edelleen veren kiehahtamaan.
”Minua on raivostuttanut suunnattomasti keskustelu tasa-arvoisesta avioliittolaista ja sukupuolivähemmistöjen oikeuksista”, Haatainen sanoo.
”Suuttumus tulee siitä, että tuntevia, rakastavia ihmisiä ja heidän elämäänsä vastaan hyökätään kohtuuttomasti, vaikka he eivät tuota kenellekään mitään pahaa.”
Pitkän matkan juoksijana Haatainen on oppinut, että politiikassa ei pärjää suurilla puheilla vaan sinnikkyydellä.
”Se saa minut edelleen tolaltaan, kun heikkojen tai vähemmistöjen oikeuksia poljetaan. Sellaista ei saa katsoa ryhtymättä toimiin.”